Život rozlomený na dva. Příběh manželství, kde vládl strach
Ohlížím se zpět a ptám se sama sebe, jak se mi to mohlo stát... Byla jsem mladá, inteligentní holka s neochvějnou důvěrou v dobrého Boha, dobrý svět kolem mne i v sebe sama – přesvědčená, že jsem schopná naučit se cokoli a stát se v životě čímkoli chci. Rozesmátý extrovert se spoustou přátel, který se nebál ničeho. Zdálo se to jako neměnná součást mé osobnosti.
![](/article-docs/738/img/pexels-mikhail-nilov-6964352_photo-by-mikhail-nilov.jpg)
Audio pouze pro předplatitele
Poprvé jsem ho zaregistrovala na jednom křesťanském pobytu – byl v centru pozornosti několika děvčat. Mě nijak zvlášť nezaujal. Prožívala jsem intenzivní hledání osobního vztahu s Bohem a co se dělo kolem, mě spíš rušilo. Nevím, proč si vybral zrovna mne. Cestou zpět už jsme seděli vedle sebe. Působil nejistě, skoro zranitelně, takový nesmělý „slušňák“. Říkal, jak je skvělé, že s ním holka chce jít do kostela, že s ní může mluvit o Bohu. První měsíce chození byly pro mne dobou utvrzování se v přesvědčení, že jsem našla poklad – chytrého, šikovného, všemi obdivovaného, přesto nesmělého, a ještě k tomu věřícího kluka, který mi dokonale rozumí a váží si mě. Pamatuji si návštěvu u jedné jeho kamarádky, která o něj kdysi stála, kdy mi s procítěnou ohleduplností řekl: „Prosím tě, neříkej jí, že se vůbec nehádáme, ona to ve vztahu nemá jednoduché a bylo by jí to líto.“
Stála jsem a chystala se udělat krok do silnice. Jezdily tam kamiony z kopce dolů, neubrzdily by.
...Celý článek je dostupný pouze pro naše předplatitele.
Máte-li předplatné, PŘIHLASTE SE.
Nemáte aktivní předplatné? Objednejte si ho.