Marek Moškoř: Chvála jako opékání špekáčků
Jednou se stalo, že hudební skupinka působící v našem společenství neměla svůj nejlepší den. Občas ulítla melodie, pak zase chvíli neseděl rytmus a do toho všeho jsem si všiml hrubé chyby v textu na projekci. Prostě katastrofa. Přesto se ale většina lidí zapojila do zpěvu a nějak se to nakonec zvládlo.
![](/article-docs/162/img/foto-martin-strachon-wikimedia-commons.jpg)
Audio pouze pro předplatitele
Když jsem pak přemýšlel nad tím, co mi společné zpívání dává, našel jsem tuto paralelu:
Rád chodím do přírody. Když někam jdeme s partou kamarádů, tak se kromě jiného těším, že na programu bude také opékání špekáčků. Tato aktivita totiž spolehlivě zapojí úplně každého, od nejmenšího po nejstaršího. Zaprvé je třeba najít vhodné místo a připravit ohniště. Někdo se vydá do lesa na dříví, další sežene a naostří klacky. Výzvou je zapálení ohně – oči všech sledují odvážlivce: Povede se to na jednu sirku? Podáváme si vzájemně nůž a každý si podle svého zvyku nařízne špekáček. Díváme se společně do ohně a dáváme pozor nejen na klacek svůj, ale taky na ty ostatní. Je v tom hodně komunikace. Posloucháme zajímavé historky a chvílemi se musíme posunout, protože někomu dým stoupá přímo do očí. Vždycky se objeví někdo, komu něco spadne do popela, anebo netrpělivec, který svůj špekáček v žáru jen lehce ohřeje a pak přikusuje ke chlebu zpola syrovou uzeninu. Ten, kdo nejí maso, s námi stojí u ohně taky. Neděláme rozdíly. A nakonec jsou všichni nasyceni. Oheň dohořívá a nad dohasínajícími uhlíky dál pokračuje konverzace...
Já sám nepovažuji špekáčky na ohni za pořádné jídlo a mnohem raději venku vařím něco jiného. Ale přesto na tuto aktivitu nedám dopustit a mám ji rád. Podobně to mám i s chválami. Není to můj nejoblíbenější hudební žánr. Písně mi občas přijdou hudebně chudé, nedobře napsané, někdy mají nesmyslné texty, takže při jejich poslechu „cítím štípání v očích“. Přesto se rád připojím. Chvály a uctívání jsou totiž „služebnou hudební formou“. Jsou komponovány s konkrétním záměrem (oslava Boha) a pro specifické místo (společné shromáždění věřících). Netvrdím, že chvály nelze provozovat o samotě nebo poslouchat v autě. Chci jen připomenout, že worship má svoje důrazy a specifika, která nejlépe vyniknou, provozujeme-li je s lidmi okolo sebe.
Existuje mnoho podob uctívání, podstatné je ale prožít to jako společenství. Pokud v této oblasti zažíváte rutinu nebo prázdnotu, doporučuji dodat si odvahu a vydat se na výlet krajinou své víry a zastavit se na místě, kde můžete společně s dalšími lidmi „opékat špekáčky“. K tomuto účelu dobře slouží křesťanské konference nebo hudební festivaly. Jsou to místa, kde se lidé různých tradic, vyznání a životních zkušeností dívají společně do jednoho ohně.
Autor je hudebním dramaturgem festivalu United.